Som
du veit, skapte Gud verden for ca 6000 år sia. Mange har prøvd å
beregne det eksakte tidspunktet (
https://en.wikipedia.org/wiki/Genesis_creation_narrative
), men her som ellers er det klokest å stole på verdenshistoriens
største fysiker, Isaac Newton. Han regnet ut at skapelsen fant sted
i år 3998 før vår tidsregning, og såvidt jeg veit har ingen klart
å finne feil i hans beregninger.
Newton
baserte seg på mange års inngående granskning av Guds offisielle
biografi, altså Bibelen.. Denne er skrevet av mange forskjellige
forfattere på forskjellige tidspunkter, men Gud har godkjent den
gjennom sine offisielle talspersoner. (Se f eks Nettbibelen
).
I denne biografien slås det fast allerede i første setning: «I
begynnelsen skapte Gud himmelen og jorden.» Så brukte han seks
dager på å fylle verden med himmel og hav, fjell og daler, planter
og dyr, arker og amøber og sopp; og på den sjette arbeidsdagen
skapte han menneskene. Den sjuende dagen tok han seg fri, mer eller
mindre velfortjent.
Så fortsetter
biografien med å beskrive hva han holdt på med de neste fire tusen
årene.
Biografien
handler altså om hva Gud foretok seg fra og med skapelsen. (Den
nyeste delen later riktignok til å handle mest om sønnen hans, men
hvis vi leser nøye, ser vi at også den delen egentlig
handler
om Gud sjøl.) Og den etterlater ikke en skygge av tvil om at Gud har
vært allmektig i den verdenen han skapte, like fra begynnelsen til i
dag. Desto rarere er alle raseriutbruddene hans mot ting han misliker
her i verden.
Men
hva han holdt på med før
skapelsen
står det ingenting om. Vi får heller ikke vite det døyt om hvorfor
han
satte i
gang med dette prosjektet. Hva var hensikten? Gjorde han det på
oppdrag for noen, eller var det helt og holdent hans eget påfunn? Er
det sånt som guder bare må
gjøre
hvis de vil være ordentlige guder? I så fall: Hvorfor det?
Det
er jo fullt mulig at det finns andre verdener, skapt av andre
allmektige guder. Vi veit ikke om sånne verdener finnes, hvor mange
det i så fall er av dem, og hva slags guder som har konstruert dem.
Kanskje er verdenskonstruksjon en masteroppgave på gudeskolen? I så
fall har kanskje den Gud som har konstruert vår
ikke
helt perfekte
verden
sine grunner til å nekte oss innsyn i andre verdener. Så inntil
videre må vi forholde oss til den verdenen vi kjenner, og gå ut fra
at Gud har hatt en hensikt med skaperverket sitt. En finlesing av
skapelsesberetningen og resten av biografien tyder på at
hovedhensikten har vært noe sånt som denne: Gud ville skaffe seg
hærskarer av uforbeholdne beundrere som han kan herse med akkurat
slik som det faller ham inn. Så blir han rasende når de ikke
opptrer akkurat slik han har tenkt, og da straffer han dem, vilkårlig
og uten smålige hensyn, slik diktatorer vanligvis gjør.
Det er ingenting i biografien hans som tyder på at han har noen over
seg som han rapporterer til. Vi må altså gå ut fra at han gjorde
denne jobben på eget initiativ, og at han styrer og ståker akkurat
som han sjøl vil. La oss kikke på hva biografien forteller oss om
denne egenrådige fyren.
Han plasserte de
første menneskene sine i en hage der alt var perfekt. Der kunne de
rusle rundt i all evighet, nakne, lykkelige og udødelige, og forsyne
seg av alt de hadde lyst på. De måtte bare holde seg unna det ene
epletreet som han hadde plantet til eget bruk. Likevel tok de et eple
– ett eneste ett! - av dette bugnende treet. Da kastet han dem på
huet og ræva ut av hagen og tok fra dem både udødeligheten og
livsgrunnlaget. Og han var ennå ikke ferdig med å ta hevn for dette
ene eplet: «Med smerte skal du føde dine barn,» sa han til dama.
«Du skal begjære din mann, og han skal herske over deg.» Det kunne
være til pass for henne! Og til mannen sa han: «Med svette i
ansiktet skal du spise ditt brød. Støv er du, og til støv skal du
vende tilbake.» For å sikre hagen mot framtidig epleslang satte han
ut noen fæle vakter med flammende sverd som de svinger dag og natt.
Der står de vel ennå, såvidt vi veit.
Dermed var
mønsteret satt for små forseelser og vilkårlig straff.
De to første menneskene fikk sønnene Kain og Abel, og så kom Kain
i skade for å drepe Abel. Da ble Gud sint igjen, og sa til Kain:
«Fredløs og flyktning skal du være på jorden!» Men så fikk Eva
enda en sønn, Set, til erstatning for Abel. Så da gjorde det ikke
noe særlig at Abel var blitt drept.
Jeg skal ikke gå
gjennom hele biografien til denne humørsjuke autokraten; det ville
kreve resten av levetida mi, og vel så¨det. Jeg skal nøye meg med
noen av høydepunktene i de første par-tre tusen år av hans
maktutøvelse.
Gud
hadde pålagt menneskene: «Vær fruktbare, bli mange, fyll opp
Jorden og legg den under dere!» De prøvde å gjøre som han hadde
sagt, så de formerte seg som fluer. Mennene levde i hundrevis av år
og fikk sønner og døtre hele tida. Ikke nok med det: «Da så
gudesønnene at menneskedøtrene var vakre, og de tok noen av dem til
koner, dem de helst ville ha,» står det. Gudesønnene forsynte seg
altså med de vakreste kvinnene og satte unger på dem.
Så menneskene ble
uhorvelig mange etterhvert. Mange var ikke gudfryktige nok, syntes
Gud, så han begynte å angre på at han hadde skapt dem: «Jeg vil
utslette menneskene som jeg har skapt, alt fra mennesker til fe, kryp
og fugler under himmelen. For jeg angrer at jeg har laget dem,» sa
han. Det fantes bare én fyr som var rettferdig og gudfryktig nok til
å få overleve, nemlig Noa; så Gud snakket til ham og beordret ham
til å bygge en kjempestor båt, en ark. Så sa Gud: «Jeg skal nå
la storflommen komme. Alt som er på jorden, skal omkomme. Men med
deg vil jeg opprette min pakt. Du skal gå inn i arken, du og dine
sønner og din kone og dine svigerdøtre sammen med deg. Av alt
levende skal du føre to av hvert slag inn i arken, så de berger
livet sammen med deg. Hann og hunn skal de være.» Noa gjorde slik
han ble bedt om, og dermed overlevde det noen få kakkerlakker,
grevlinger, bendelormer, stokkmaur og andre dyr, sammen med Noa og
hans nærmeste familie. Alle andre druknet; det var til pass for dem,
tenkte Gud. - Nærmere detaljer er beskrevet av blant andre Lonnie
Donegan: https://www.youtube.com/watch?v=hdiDWhJplcA
Gud utryddet altså
nesten alle som kunne krype og gå. Men denne masseutryddelsen var
nok bare en form for bestandsregulering. For etter at Noa hadde ofret
noen dyr til Gud og brent dem opp, kjente Gud den herlige duften og
sa: «Aldri mer vil jeg drepe alt som lever, slik jeg nå har gjort.»
- Deretter sa han til Noa og sønnene hans akkurat det samme som han
hadde sagt til de første menneskene: «Vær fruktbare, bli mange og
fyll jorden!» Så hengte han opp en regnbue på himmelen som tegn på
sin pakt med menneskene.
Men heller ikke
denne gangen lot han menneskene drive på som de sjøl ville. Etter
noen slektledd var det blitt så mange av dem at de bygde en stor by.
Der begynte de å bygge et tårn, høgere og høgere, så Gud ble
bekymret: Kom de til å bygge tårnet helt opp i himmelen? Igjen
måtte han gripe inn. «Nå vil ingen ting være umulig for dem,» sa
han. «La oss stige ned og forvirre språket deres så den ene ikke
forstår den andre!» Som sagt, så gjort: Gud spredte menneskene
over hele verden og ga dem forskjellige språk så de ikke forsto
hverandre. Dermed falt både tårnet og byen deres i grus. Det står
ingenting om hvor mange som gikk med i denne katastrofen.
Folk formerte seg
videre, spredt som forskjellige folkeslag i store deler av verden.
Etter mange slektledd dukket det opp en fyr som hette Abraham. Han
var kvegnomade med mange dyr og mange slaver og flakket rundt i
Midt-Østen. Det foregikk stadige stridigheter mellom folkeslagene,
men Abraham var flink til å ofre og sto på god fot med Gud, så en
dag sa Gud til ham: «Din ætt gir jeg dette landet, fra
Egypterelven helt til Storelven, Eufrat, landet til kenittene,
kenisittene og kadmonittene, hetittene, perisittene og refaittene,
amorittene, kanaaneerne, girgasjittene og jebusittene.» Det står
ingenting om hva kenittene, kenisittene, kadmonittene, hetittene,
perisittene, refaiittene, amorittene, kanaaneerne, girgasjittene og
jebusittene meinte om den saken. Men Abraham var gudfryktig og flink
til å ofre, så da måtte alle andre vike.
Historiene om
Abraham og slekta hans inneholder mye saftig stoff om inngifte,
incest, voldtekt og utukt, men det såg Gud lenge gjennom fingrene
på. Men så fantes det to byer, Sodoma og Gomorra, der folk hadde en
avvikende livsstil. De ofret ikke til Gud heller! Som ett av mange
eksempler på utukten i Sodoma nevner biografien følgende: Det kom
to (mannlige) engler på besøk til Abrahams svigersønn, Lot, som på
denne tida bodde der i byen. De var nok uvanlig vakre, for Sodomas
menn samlet seg ved huset hans og ropte: «Gi oss disse to mennene,
så vi kan få vår vilje med dem!» Men det ville ikke Lot gå med
på. «Her her,» ropte han. «Jeg har to døtre som ikke har vært
sammen med noen mann. La meg føre dem ut til dere, så kan dere
gjøre med dem som dere vil.» Det ville ikke mennene i Sodoma høre
snakk om. - Hva, her hadde Lot tilbudt dem to døtre som de kunne
voldta så mye de ville, og så ville de ikke ha dem? Er det rart at
Gud ble sint? Dermed utslettet han begge byene og alle som levde der
i et regn av ild og svovel. Lot slapp unna med døtrene sine,
gudfryktig og rettskaffen som han var, men kona hans ble til ei
saltståtte. Men Lot måtte jo ha sønner! Han visste ikke annen råd
enn at han satte unger på begge døtrene sine. Dermed fik han
sønner, og Gud var fornøyd.
Dette
med innavl låg ellers til slekta: Abrahams kone Sara var også
Abrahams halvsøster, noe som skapte forviklinger i hans kontakt med
Abimelek, en av de mange høvdingene i området. Flokene ble løst
med utveksling av kameler og slavekvinner som de hver for seg kunne
sette unger på. Dermed var både Abraham, Abimelek og Gud godt
fornøyd med handelen. «Abraham ble boende som innflytter i
filisternes land i lang tid», står det.
Abraham
og etterkommerne hans var påpasselige når det gjaldt å sette opp
altere og ofre til Gud. Derfor hjalp han dem i mange konflikter og
sørget for at de formerte seg så fort de bare kunne. Biografien
skriver detaljert om alle hustruene, medhustruene og trellkvinnene
som Abraham sjøl, sønnene hans, sønnesønnene, sønnesønnssønnene
og så videre skaffet seg. Oppgaven til alle disse hustruene,
medhustruene og slavinnene var å føde enda flere sønner. Derfor
ble Gud frustrert når noen saboterte de kjønnslige pliktene sine.
Et eksempel viser hvor opptatt Gud var av denne økslinga: En av de
utallige etterkommerne, Juda, hadde en førstefødt sønn som hette
Er. Er hadde hustruen Tamar, men han satte ikke barn på henne - vi
kan bare gjette hvorfor. Dermed var Er «ond i Herrens øyne», så
Gud tok livet av ham. Så sa Juda til den nest eldste sønnen sin,
Onan: «Gå til din brors kone og gjør din plikt som svoger, så du
holder oppe din brors ætt.» Onan gikk inn til Tamar, men han
skjønte at om han satte en unge på henne, så ville den bli regnet
som Ers barn. Men Onan ville avle sine egne sønner, og ikke Ers
sønner, derfor «lot han sæden gå til spille på jorden for ikke å
gi broren etterkommere».
Gud ble som vanlig sint, så han tok livet av Onan også. Til slutt
måtte Juda gjøre jobben sjøl, og da ble det sannelig to sønner på
én gang. Gud får jo viljen sin til slutt.
Jeg spoler noen
århundrer fram: Abraham og etterkommerne hans fortsetter å lovprise
Gud og å ofre til ham, og han fortsetter å hjelpe dem. Han er jo
svak for smiger og bestikkelser. Av og til tar han livet av folk som
ikke er ivrige nok i ofringene, men han gjennonmfører ingen flere
store massakrer med det første. Sønnesønnen til Abraham, Jakob,
har en sønn, Josef, som de andre sønnene solgte som slave. Han
endte opp i Egypt. Der kom han seg med Guds hjelp opp og fram og ble
den mektigste mannen i landet, nest etter farao sjøl. Så ble det
uår i alle land unntatt Egypt, hvor farao hadde fulgt Josefs kloke
råd og bygd et beredskapslager. Da hentet Josef far sin og brødrene
sine med alle deres koner, slavinner, sauer, kameler og øvrige
eiendeler og sørget for at de fikk gode kår i Egypt. Der levde de
lenge i makt og ære. Sånn går det når en står på god fot med
Gud.
Og
«israelittene var fruktbare, de økte, ble mange og svært
tallrike,» står det.
Det kom nye faraoer som syntes det var blitt alt for mange første,
andre, tredje og tiende generasjon innvandrere, så han begynte å
plage dem med skatter og tvangsarbeid. Ingenting hjalp, de fortsatte
å yngle. Da gikk farao drastisk til verks: Han påla folket sitt å
kaste alle nyfødte guttebarn av Israels folk på Nilen.
En av disse
guttene, Moses, ble fisket opp av vatnet av faraos egen datter. Han
vokste opp og oppdaget hvor fælt israelittene ble plaget av
slavedriverne. Dermed drepte han en av slavedriverne og rømte
landet. Gud hadde nok duppet litt og ikke fulgt med, men etterhvert
ble klageskrikene fra israelittene så høge at han vaknet og skjønte
at han måtte hjelpe dem. Gud fant Moses i utlandet og viste ham noen
tryllekunster. Dermed ble Moses overbevist om at han måtte reise
tilbake for å befri israelittene fra fangenskapet.
Men
da Moses kom til farao og forlangte at israelittene skulle få sin
frihet, og dessuten at egypterne skulle betale dem både gull og
sølv, slo farao seg vrang. Da tok Gud av seg silkehanskene: Han
sendte den ene katastrofen etter den andre over Egypt; pest og
sjukdom, insekter, froskeinvasjon og andre fæle plager, men farao
sto på sitt. Til slutt gjennomførte Gud den spebarnsmassakren som
vi feirer i påsken: Alle israelitter fikk beskjed om å ofre et lam
og merke dørstokken med blod. Så drepte Gud alle førstefødte i
hus som ikke var merket med blod.
Etter denne massakren skjønte farao at Gud meinte alvor. Så da lot
han omsider israelittene dra med alt sitt pikk og pakk, samt de
rikdommene de hadde forlangt å få med seg – gull og sølv, fine
klær og andre gode greier.
Men ikke før
hadde israelittene reist, så angret farao seg, og sendte en hær
etter dem for å tvinge dem til å snu. Da foretok Gud enda en
mirakuløs massakre og druknet faraos hær i Rødehavet.
Oppgaven til Moses var å lede
israelittene til Kanaans land, som Gud hadde lovet stamfedrene hans
at israelittene skulle få. Men han var nok usikker på vegen.
Dessuten var det mange folkeslag som skulle bekjempes og plyndres på
vegen, så hele turen tok førti år (derav begrepet
«ørkenvandring»). Gud hjalp ham og snakket mye med ham på vegen.
Iblant viste han seg i ei ildsøyle, iblant i ei støvsky, og han
hadde alltid noe viktig å si. Blant annet leverte han steintavlene
med ti bud som israelittene skulle følge til evig tid. Disse budene
viser tydelig hva Gud var mest opptatt av: «Du skal ikke ha andre
guder enn meg,» lød det første. Og det andre: «Du skal ikke
misbruke Herren din Guds navn.» Først deretter begynner Gud å
ramse opp de reglene som folk skal følge seg imellom.
I tillegg til budene ga
Gud svært detaljerte forskrifter som israelittene måtte følge.
Igjen kom det klart fram hva han var mest opptatt av: «Den som ofrer
til andre guder og ikke til Herren alene, skal bli slått med bann og
utslettet.» Så spesifiserer Gud, side opp og side ned i alle
utgaver av biografien, hvordan han vil bli tilbedt, hva slags tempel
de skal bygge for ham, hvor mye og hvor ofte de skal ofre til ham (og
det er ikke reint lite), hva slags offere de til eihver tid vil komme
med, og hvor ille det vil gå med enhver som skulker fra alle disse
kravene. To av sønnene til Aron (Nestkommanderende til Moses) fikk
merke hvordan det kunne gå hvis en ikke var påpasselig nok med
helligdommene: «Arons sønner Nadab og Abihu tok hver sin glopanne,
tente ild i dem, la røkelse på ilden og bar uinnviet ild fram for
Herrens ansikt. Det hadde han ikke befalt dem. Da fór det ild ut fra
Herren og fortærte dem, og de døde foran Herrens ansikt.»
Han understreker at han er en nidkjær Gud. Det trur vi ham på.
Så flakket israelittene
hit og dit, og Moses mottok stadig nye instruksjoner. Blant annet sa
Gud: «Min engel skal gå foran deg og føre deg til amorittene og
hetittene, perisittene og kanaaneerne, hevittene og jebusittene, og
jeg vil utslette dem. ... Du skal ikke slutte noen pakt med dem og
med gudene deres. De må ikke bli boende i landet ditt, så de får
deg til å synde mot meg.»
Ikke alle var like fornøyd
med Moses som sjef hele tida. En flokk som ble ledet av Korah, Datan
og Abiram var lei alle ordrene og påbudene hans. Da ropte Moses:
«Hvis Herren viser sin skapermakt slik at jorden åpner gapet og
sluker dem og alt som tilhører dem, så de farer levende ned til
dødsriket, da skal dere vite at disse mennene har foraktet Herren.»
Og Gud var ikke vond å be: «Jorden åpnet gapet og slukte både dem
og boligene deres, alle som holdt med Korah, og alt de eide. De og
alle som tilhørte dem, fór levende ned til dødsriket. Jorden
skjulte dem, og slik ble de utryddet fra forsamlingen. Alle
israelittene som sto omkring dem, flyktet da de hørte skriket
deres,» står det. «Så fór det ild ut fra Herren og fortærte de
to hundre og femti mennene som bar fram røkelse.»
Det fører for langt å
ramse opp alle overgrepene som Gud og engelen hans oppildnet dem til
på den lange turen, men her er et par eksempler:
Israelittene hadde
slått seg til for ei stund i et område som kaltes Sjittim. «Da
begynte folket å drive hor med moabittiske kvinner,» står det.
Disse damene ofret til en gud som hette Baal-Peor. En av israelittene
førte med seg ei slik dame til leiren. «Han førte henne inn blant
sine egne landsmenn, rett foran øynene på Moses og hele Israels
menighet, der de satt og gråt ved åpningen til telthelligdommen.»
Den nidkjære Pinhas, sønnesønn av Aron,
«... grep et spyd. Så fulgte han etter israelitten inn i
soverommet og stakk det tvers gjennom både israelitten og kvinnen,
så det gikk inn i livet på henne. Da stanset pesten som herjet
blant israelittene.» Det var jo omgangen med disse damene som hadde
fått Gud til å sende pesten over israelittene, skjønner du. Og nå
ville Gud ha ordentlig hevn: «Herren sa til Moses: Fullfør
israelittenes hevn over midjanittene!»
Moses gjorde som
han fikk beskjed om: «De gikk til strid mot Midjan, slik Herren
hadde pålagt Moses, og drepte alle mennene der. ... Israelittene
førte kvinnene i Midjan og småbarna deres bort som fanger.» Men
Gud var ikke fornøgd med det, og heller ikke Moses: «Han sa til
dem: «Har dere latt alle kvinnene leve? Husk at det var disse som på
Bileams ord lokket israelittene til å være troløse mot Herren den
gangen ved Peor, så det brøt ut pest i Herrens menighet. Drep nå
alle guttebarn og alle kvinner som har ligget med menn. Men alle
småjenter som ikke har ligget med menn, skal dere la leve.» Du får
ingen premie for å gjette hva småjentene skulle brukes til.I min
uunnværlige 'Atrocitology'
anslås omfanget av dette folkemordet, da midjanittene
ble utslettet som folk, til minst 60.000. Ikke så fælt mye
sammenliknet med Stalin, Mao, Hitler og sånne, kanskje, men alle
monner drar. Og på Moses si tid var det ikke brått så lett å
finne titusener som en kunne slå ihjel som det er blitt i nyere td.
Ved grensa til landet de skulle erobre
holdt Moses tale for folket sitt og minte dem på hvor nidkjært han
hadde fulgt Guds påbud på hele vandringa til Kanaan: «Hver eneste
by utslettet vi, både menn, kvinner og barn. Men hele buskapen og
det vi tok da vi plyndret byene, beholdt vi.» Han minte folket sitt
om alle de påbud, forbud og forskrifter de måtte følge hver eneste
dag, særlig når det gjaldt å tilbe Gud, og så sa han: «Når
Herren din Gud fører deg til det landet som du nå går inn i og
skal legge under deg, vil han drive ut mange folkeslag for deg:
hetittene, girgasjittene, amorittene, kanaaneerne, perisittene,
hevittene og jebusittene, sju folkeslag som er større og sterkere
enn du. .... Du må ikke slutte pakt med dem og ikke vise dem nåde.
... Men slik skal dere gjøre med dem: Riv ned altrene deres, slå i
stykker steinstøttene, hugg ned Asjera-stolpene og brenn opp
gudebildene. For du er et hellig folk for Herren din Gud. Blant alle
jordens folk har Herren din Gud valgt deg til å være hans folk,
hans dyrebare eiendom.» For sikkerhets skyld la han til: «Du skal
utrydde alle de folkene som Herren din Gud overgir til deg, og du
skal ikke vise dem medfølelse. ... I de byene som tilhører disse
folkene, og som Herren din Gud vil gi deg til eiendom, skal du ikke
la en eneste skapning få leve. Du skal slå dem alle med bann og
utrydde dem, både hetittene, amorittene, kanaaneerne, perisittene,
hevittene og jebusittene, slik Herren din Gud har befalt deg.» For
hvis noen av dem fikk leve, kunne de komme til å smitte israelittene
med avgudsdyrkelsen sin, og det ville ikke Gud ha noe av.
Moses døde, og etterfølgeren hans,
Josva, førte israelittene inn i det landet som Gud hadde lovet dem.
Han var like ivrig i tjenesten som Moses hadde vært. For eksempel:
«Da israelittene hadde drept alle innbyggerne i Ai ute på sletten i
ørkenen, dit de hadde fulgt etter dem, og alle som en hadde falt for
sverd, vendte israelittene tilbake til Ai og hogg de gjenværende ned
med sverd. Det var i alt tolv tusen som falt den dagen, både menn og
kvinner, alle som bodde i Ai.» I et langt felttog inntok så Josva
alle byene i hele landet, «for de skulle utryddes slik Herren hadde
påbudt Moses». 'Atrocitology' anslår antall drepte i disse
massakrene til ca 100.000.
Jeg kan ikke fortsette å
ramse opp alle de massakrene som Gud har påbudt både israelitter og
andre folk å gjennomføre ned gjennom historien. Jeg vil bare stoppe opp ved en
episode som kaster lys over mentaliteten til denne allmektige
verdensskaperen, nemlig historien om Job. «Han var en from og
rettskaffen mann som fryktet Gud og unngikk alt ondt,» står det.
«Han fikk sju sønner og tre døtre. Han hadde en buskap på sju
tusen sauer, tre tusen kameler, fem hundre par okser og fem hundre
eselhopper. Mange tjenere hadde han også. Denne mannen var den
største blant folkene i øst.» Et prakteksemplar av en vellykket og
framgangsrik tilbeder, helt etter Guds hjerte! Så Gud kunne ikke la
være å skryte av ham når han hadde familieselskap.
«Se min tjener Job – finner du en mer gudfryktig og rettskaffen
mann?» sier han. Men «Anklageren» - altså Satan – fnyser: «Er
det noe rart, da? Du holder jo hendene over ham og velsigner alt han
gjør. Men rekk bare hånden ut og rør ved alt som er hans, så får
vi se om han ikke spotter deg like opp i ansiktet!»
Så da inngikk de et
veddemål, disse to: Satan kunne ta fra Job den ene tingen etter den
andre, unntatt livet hans. Hvor lenge ville Job fortsette å prise
Gud når ulykkene rammet ham?
Så sitter Job og eter og
drikker sammen med sønnene og døtrene sine. Da kommer det en tjener
løpende: «Sabeerne overfalt oss og tok oksene og eselhoppene!»
roper han. «De drepte tjenerne dine også. Bare jeg slapp unna!»
Ikke før har han snakket ferdig, kommer en ny tjener løpende: «Guds
ild falt fra himmelen. Den traff sauene og tjenerne og brente dem
opp. Bare jeg slapp unna!» En tredje budbringer kommer og kaster
seg ned foran Job: «Kaldeerne kom, kastet seg over kamelene og tok
dem. Tjenerne hogg de ned med sverd. Bare jeg slapp unna!»
Det må nok ha tatt litt tid
å fortelle om alle disse ulykkene, for sønnene og døtrene til Job
er ikke der lenger; de har gått til huset til den eldste sønnen og
sitter der og drikker i stedet. Men nå kommer en fjerde budbringer:
«Det kom en sterk vind fra ørkenen,» skriker han. «Huset falt
ned, og sønnene og døtrene dine ble drept. Bare jeg slapp unna!»
Men Job klipte av seg håret
og kastet seg på bakken for å tilbe Gud. «Naken kom jeg fra mors
liv. Naken vender jeg tilbake. Herren ga, Herren tok, Herrens
navn være lovet!»
Oppe i himmelen hadde Gud igjen selskap
med sønnene sine. (Og døtrene, må vi anta, men de blir aldri
nevnt.) Gud triumferer: «Hva var det jeg sa? Job er en from og
rettskaffen mann som frykter Gud og unngår alt ondt. Fortsatt står
han fast i sin gudsfrykt! «
«Ba ha,» svarer Satan
hånlig. «Ennå har han jo både liv og helse. Er det rart han
priser Gud? La meg røre ved ham, så skal du se at han svikter
deg!»
Gud er ikke den som sier nei
til et nytt veddemål. «La gå - han er i din makt. Men spar livet
hans!»
Straks var Satan hos Job og
slo ham med byller. Der satt han, naken og fillete, fattig og
barnlaus, og skrapte byllene sine med potteskår. Kona hans var
fortsatt hos ham. «Priser du ennå Gud?» gneldret hun. «Spott ham
heller og dø!»
«Du taler som du har vett
til,» svarte Job sindig og skrapte videre. «Når vi tar imot det
gode fra Gud, skulle vi da ikke også ta imot det vonde? Herren ga,
Herren tok, Herrens navn være lovet!» Og ikke en synd kom over
leppene hans.
Job hadde tre kamerater. De
hørte om ulykkene hans, reiste til ham og satt hos ham i sju dager
og netter. Ingen sa ett ord, for de kunne se hvor vondt han hadde
det.
Så står det: «Til sist
åpnet Job munnen og forbannet den dagen han ble født.» Så holdt
han en lang tirade der han bebreidet Gud for alle ulykkene han hadde
sendt til ham.
Men kameratene hans likte
ham bedre så lenge han led i taushet. Den ene sa: «Tenker du godt
etter, så har du nok syndet; dette er straffen du må tåle!» Den
andre sa: «Hvem er du som vil gå i rette med Gud?» Den tredje sa:
«Du legger nye synder til den første, slik du klager!»
Job ble sint. «Hvem er
dere, at dere forstår dere bedre på mine synder enn jeg? Tar dere
parti for Gud mot meg, enda jeg er skyldfri?»
Det utspant seg en heftig
diskusjon. Job sa: «Dere er elendige trøstere, alle sammen. Jeg
kunne også ha talt slik som dere hvis det var deres liv det gjaldt,
og ikke mitt! Om jeg taler, blir min smerte ikke mindre. Om jeg
holder opp, blir den ikke borte!» Så klaget han over hvordan
rettskaffenhet og gusdfrykt blir straffet med skam og fattigdom,
vanhelse og tidlig død, mens den urettferdige lønnes av Gud med et
langt og godt liv i rikdom og overflod. «Er det ikke slik? Hvem kan
si at jeg lyver? Hvem gjør mine ord til intet? Jeg er uskyldig, det
står jeg ved til jeg dør. La min fiende stå som skyldig, min
motstander som urettferdig!»
Vennene hans prøver å tale
ham til rette: Ingen har rett overfor Gud, sier de. Job står på
sitt: Gud øver urett mot ham. - De rister på hodene: Nå har også
forstanden forlatt ham, tenker de kanskje.
Men nå¨har Gud hørt nok,
der han sitter oppe i himmelen og følger med. Han brøler gjennom
stormen ned til Job: «Hvor var du da jeg grunnla jorden? Hvem har
fastsatt jordens mål? Hvem stengte for havet med porter da det
fosset fram? Har du noen gang kalt morgenen fram? Kan du knytte
Sjustjernens bånd eller løse Orions lenker? Fører du
stjernebildene fram i rett tid, leder du Store bjørn og de små
bjørnene?» - og så videre. Med andre ord; Gud er ufattelig mange
ganger mektigere enn Job. Derfor er det Gud som har rett, og Job kan
bare holde kjeften på seg.
Makt gir rett. Sånn taler
en ekte bølle.
«Ønsker klageren å føre
sak mot Den veldige?» la han til. «Den som anklager Gud, må
svare!»
Nå gikk det omsider opp for Job at Gud
alltid har rett, uansett hva han finner på. Derfor svarte han: «Jeg
har talt uten forstand om det som er så underfullt at jeg ikke
fatter det! Før hadde jeg bare hørt rykter om deg. Nå har jeg sett
deg med egne øyne. Derfor kaller jeg alt tilbake og angrer i støv
og aske.»
Det var andre toner, ja!
Så nå ble Gud blid igjen og velsignet Job. Han refset de tre
vennene hans og påla dem å ofre ekstra fordi de i sin uforstand
hadde talt mot Job. Så velsignet han Jobs siste år mer enn de
første, står det: Job fikk fjorten tusen sauer, seks tusen
kameler, tusen par okser og tusen eselhopper. Han fikk sju nye sønner
og tre nye døtre. I hele landet fantes ikke vakrere kvinner enn
døtrene til Job; og faren ga dem arverett sammen med brødrene.
Nå ble altså alt bra igjen! Job fikk
sju sønner og tre døtre, akkurat som før; da gjorde det ingenting
at Gud hadde tatt livet av de opprinnelige sønnene og døtrene hans!
De hadde ingen egen verdi i seg sjøl, utover at de var Jobs
eiendom.
Det er i grunnen ikke mer å si. Gud
har holdt på på akkurat samme måte like opp til vår tid. Han har
fortsatt offisielle talspersoner som velsigner drapsmennenes bomber
og kanoner. Han hadde talspersoner som sendte Hitlers soldater ut med
slagordet «Gott mit uns». I Moskva sitter overhodet for ei av
kjørkene hans og proklamerer at Putins krig mot Ukraina er en hellig
krig. I USA har han skarer av talspersoner som forklarer at Gud
holder sine hender over lystløgneren, svindleren og overgriperen
Trump, fordi han er Guds utvalgte redskap på Jorda. Etter
attentatet virker det som om Trump sjøl meiner det samme.
Så Gud var, er og forblir en fæl fyr.
Hadde han vært et menneske, ville han ikke være en person du ønsket
å ha noe med å gjøre.